- Cine-o fi? - De unde să știu?
Singura întrebare adevărată pe care trebuie să ne-o punem
pe tot parcursul vieții, este...
"Cât valorează viața unui om?"
Cunoscându-ți valoarea e ca și cum vei ști în ce zi vei muri.
Eu?! Eu valorez 20 de milioane de dolari.
Aș renunța până la ultimul bănuț numai să-mi recapăt vechea viață.
FAMILIA
Dragă, trezește-te. Am ajuns.
- Căcat! Era și timpul. - Warren, vezi cum vorbești.
Mamă suntem pe drum de 11 ore
și pute aici mai rău ca-n găoaza unui sconcs.
Ăsta nu-i motiv să vorbești ca un golan.
- E de la câine. - Serios că-i de la câine...
Dacă-l mai spălai din când în când, cum te-am rugat, n-ar fi problema asta.
- Da, da. Trebuie să găsim numărul 10. - Următoarea pe stânga.
- Dar n-are numere. - Stansfield ne-a spus asta.
Uite-o, aia e. Continuă... pe stânga și apoi...
Uite-o! Perfect.
Oprește aici.
Am ajuns.
Asta este.
- Nu e curent. - Ba e. Cred că e oprit de la panou.
- Mamă, ce faci? - Alung șobolanii.
- Sunt șobolani aici? - Nu se știe niciodată!
- Te avertizez, n-o să stau aici. - Belle nu începe, te rog.
Nici taică-tu nu-i suportă.
Dă-i 24 de ore și o să omoare toate rozătoarele de aici.
Belle, camera ta e sus pe dreapta, Warren, vizavi de soră-ta.
E frig aici.
Atunci să fac focul, da?
- Idioții au uitat televizorul. - Mâine, au spus!
Mda, întotdeauna mâine.
Nu mă mai frecați la cap de fiecare dată când lipsește ceva.
- Vorbiți voi cu ei. - Știe cineva cum se numește locul ăsta?
- Cholong-sur-Avre, Normandia. - Da, Avre e un râu.
În afară de faptul că ai noștri au debarcat aici în '44,
- pentru ce e cunoscută Normandia? - Brânza Camembert.
Răchia Calvados.
Pe Riviera le aveai pe amândouă.
- Plus mult soare. - Mda, la fel și în Paris.
Da, bine.
Dar aici locuim de acum, unde se face brânza și asta e!
Obișnuiți-vă cu realitatea.
Malavita!
Băiat bun!
Auzi, dragă...
- Vrei să te ajut la bagaje? - Nu, nu! Mă descurc!
Trimite copiii la culcare. Trebuie să se ducă la școală mâine.
Bine.
Știu că n-a fost vina ta, dar n-am putut să spun nimic.
Pe unde naiba ai umblat?
Am verificat curtea.
Și-i așa mare?
Încercam să mă orientez.
Am fost cu câinele să-i găsesc și lui un loc.
Mâine... Îmi găsesc și mie unul.
N-avem cereale, nici pâine prăjită, nici unt de arahide,
așa că mulțumiți-vă cu ce am luat dimineață de la brutărie.
- Unde-i școala? - Le-am făcut o hartă.
- Avem același nume de familie? - Nu. Suntem familia Blake.
Mișto.
Pentru orice eventualitate.
- Ai părul umed. - Mamă... sunt bine.
- Să ai o zi frumoasă! - Pa, tată.
- Vă iubesc. - Și eu.
- Mă duc prin oraș după alimente. - De acord.
Încearcă să nu lenevești toată ziua în halatul ăla, da?
- De ce? Din cauza vecinilor? - Nu, pentru moralul tău.
Stau bine cu moralul, nu-ți face griji, mă simt doar puțin năuc.
Tu te adaptezi mai repede decât mine în chestiile astea.
- Ce spunem vecinilor? - Mai lasă-mi timp să mă gândesc la asta.
Între timp le bag un zâmbet larg până o să-mi vină o idee.
Iar Stansfield m-a rugat să mă asigur că nu ieși pe poartă.
- Până când? - Până vine el.
- Și să nu mai aduci vorba de Rivieră. - Păi și de unde venim?
Din State Unite, dragă.
- N-arată prea bine. - Ne-au retrogradat la juniori.
- Ne-ntâlnim la prânz? - De acord.
Bun!
Poftiți.
Mulțumesc, domnișoară.
E ceva prin zonă care să merite vizitat...
Vreun monument...
E un muzeu al Presei foarte frumos la Verneuille,
Mai e Biserica Sfânta Cecilia,
care are vitraliile din secolul XV.
- Pot ajunge pe jos? - Nu. E în orașul următor la 20 km.
În orașul următor...
Tu ești yankeul.
Ce vrei?
Dacă ești american, trebuie să fii bogat.
Cred că ai citit multe cărți groase ca să atingi un asemenea intelect.
Face mișto de tine.
O faci pe deșteptul cu noi, nu-i așa?
Bine. Putem trece la subiect. Cu ce vă ocupați?
Intimidări, taxe de protecție, șantaj.
Aveți monopolul sau vă împărțiți piața? În ce vă investiți mălaiul?
Bine ai venit în Cholong, yankeule.
Scuze, ce căutați?
Deo beo deo cacauet Du Beurre de Cacahuete
- Unt de arahide. - Nu ținem asemenea lucruri, dnă.
Doar am întrebat.
Scuzați-mă, dar unde pot găsi pastele?
În capăt, pe dreapta, după mâncarea pentru câini.
- Merci. - Cu plăcere.
Unt de arahide
20 la sută din americani sunt obezi.
Alunele sunt bune pentru maimuțe
Se poartă mereu de parcă ar stăpâni locul
E adevărat că ne-au eliberat în '44, dar de atunci ne-au cotropit.
Nu mai zic cât sunt de molipsitori.
Copiii noștri se îmbracă la fel,
ascultă aceeași muzică, se uită la aceleași seriale.
Mănâncă burgeri la micul dejun, la prânz și la cină.
Vă costă 92 de franci.
Păstrează restul.
Vedeți? Nu-s rafinați sau înzestrați, dar măcar sunt generoși.
- E bună de ceva? - Cred că e comestibilă.
- Cum merge cu recunoaștere? - Bine.
Spune.
Cei patru dobitoci care s-au dat la tine, sunt în clasa a 12-a
și organizează balul școlii.
Amintește-mi să nu mă duc.
Malacul cu șapcă e căpitanul echipei de rugby
Face orice să ia note bune la mate E prieten cu Jimi Hendrix ăla,
care e îndrăgostit de tipa cu fundă roz în păr.
Tipa care vine direct din orașul Gotham,
ține piața neagră cu țigări a școlii.
Bârfitoarele de lângă geam sunt surorile boului care muge în colț.
- El ți-a umflat ochiul? - Da.
Nu-ți face griji că i-l umflu și eu. Deja i-am aflat punctul slab.
- Care e? - Are nevoie de boxe
pentru petrecerea pe care o dă peste două săptămâni.
Un singur tip îi poate face rost,
iar ăla e tocilarul de acolo care stă singur.
- Nu pierzi timpul, nu? - Nu am timp de pierdut.
Bon apetit!
În 1931 bunicul au fost unul din șoferii celor 200 de Cadillacuri
închiriate de legendarul Vito Genovese pentru cortegiul funerar al soției sale.
În 1957, tatăl meu, Cesare Manzoni,
a fost unul din cei 107 capi din toată țara invitați la Consfătuirea din Apalași
care s-a sfârșit într-o vânătoare de mafioți.
M-ați putea vedea semnând pontajul într-o fabrică?
Aș fi putut fi un rebel,
să muncesc cinstit ca să-l enervez pe tata,
dar asta nu s-a întâmplat.
Am preluat afacerile familiei din proprie inițiativă.
Nu m-a obligat nimeni.
Chiar și acum, cu cei mai buni asasini după minepe urmele mele,
gata să mă lichideze ca să încaseze cele 3 milioane de dolari,
nu am niciun regret.
Și pe bune...
În adâncul sufletului mă simt flatat.
Trandafirii necesită tot timpul dragoste și atenție.
Da...
- V-ați mutat recent? - Da, ieri.
Americani?
E de bine sau de rău?
Știți, Franța e destinația preferată pentru străini.
Stați mult aici?
Nu, nu am rămas prea mult nicăieri. Ne mutăm foarte des...
din cauza muncii mele.
Cu ce vă ocupați?
Sunt scriitor.
Scriitor?!
Ce fel de scriitor?
Romancier?
Nu, poate într-o zi,
dar pe moment scriu chestii istorice.
Debarcările. De-asta ne aflăm aici.
Debarcările? E un subiect vast.
Da.
Și ce subiect abordați?
Ce subiect?
Păi, Infanteria Marină. E ca un fel de omagiu adus lor.
Știam că doar Armata a fost implicată în debarcări.
Da, dar scriu despre Armată în tot întregul ei, începând cu Flota.
Înainte de debarcări au existat îmbarcările, nu?
Sigur.
Cred că veți dedica un întreg capitol "Operațiunii Overlord".
Nu cred că un singur capitol ar acoperi tot.
Ceea ce Regimentul 314 Infanterie a făcut la Taubenhof e totul pentru mine.
Băieți tineri...
Majoritatea erau din Texas, nu?
Da, da. Ăia erau cowboy adevărați.
Cu siguranță.
Iisuse, deja e 4. Trebuie să intru în casă.
Copiii trebuie să se întoarcă de la școală.
Mi-a făcut plăcere.
Și mie.
De ce mama mă-sii nu i-am zis că-s romancier?
Fereastra ilustrează viața Sfântului Martin.
Sunt vitralii din secolul XV.
Cumva vizitați regiunea?
Nu, m-am mutat aici împreună cu familia.
Nu stăm foarte departe de aici.
Bine ați venit la noi.
Primim întotdeauna cu bucurie noi membri în parohia noastră.
A bientot.
Pe curând.
E uimitor. Știai că și eu sunt colecționar?
- Serios? - Da, dar nu ca tine.
Abia am început acum câteva luni.
Singurul care-mi lipsește e numărul 8 din echipa PSG-ului.
Nu sunt sigur, dar cred că te pot ajuta cu asta.
Dacă o ai, sincer, îți dau orice vrei pe ea.
Batem palma, frate.
Vrei să te ducem noi?
Mulțumesc, dar am stat jos toată ziua. Îmi face bine mersul pe jos.
- Sigur, dar ne putem cunoaște mai bine. - Și să-ți arătăm orașul.
Nu va dura mult.
Haide, Miss America.
O plimbare scurtă să te primim cum trebuie în frumosul nostru oraș.
Așa și ăștia au ocazia să mai învețe niște engleză.
Te-ai rătăcit?
Cred că am încurcat strada.
- Unde locuiești? - Rue des Favorites.
E la kilometri distanță.
O să se întunece până ajungi acasă.
Deschide portiera.
Deci?
Doar o plimbare scurtă.
Tu ești șefa.
Am ieșit din oraș, nu?
Trebuie să vezi parcul, unde toată lumea își dă întâlnire în weekend.
Îți place înotul?
Sigur.
Am un sentiment că Miss America o să ne dea pe spate la piscină.
- Ce aveți de gând să faceți? - Luăm o scurtă pauză.
Cred că mai bine o să plec acasă.
E prea mult pentru prima zi.
Liniștește-te.
Stăm doar cinci minute ca să ne cunoaștem mai bine.
Hei, băieți...
Dacă așa agățați femeile, n-o să ajungeți prea departe.
Fetele nu sunt niște păpuși cărora le-o trageți în parc, da?
Viitorul vostru depinde de femei.
Nu vă pasă de el?
Așa că aveți grijă de femei, sau n-o să aveți parte de viitor.
O, nu! Mașinuța mea!
Mama a luat provizii pentru întreg anul.
- A găsit și unt de arahide? - Glumești.
- Salut. - Salut!
Cum v-a fost ziua?
Bună.
Bine.
Închisoarea statală Attica, New York
Să trăiți, Don Lucchese. Ați cerut niște gheață?
Nu-i el.
Bine, bine. Voi mai căuta.
Bine.
Și profesorii? Cum sunt?
- Destul de buni. - De căcat.
Warren, ai putea să nu mai folosești căcat în fiecare propoziție?!
- Scuze, mamă. - Nu mai suntem la Brooklyn.
Fiule, maică-ta are dreptate. Nu mai suntem în Brooklyn.
De fapt, nu există un loc mai îndepărtat de Brooklyn
decât fundătura asta de căcat.
Răspund eu.
Terminați voi, apoi ajutați-o pe mama să strângă.
Cum a fost prima zi?
Destul de bună.
Ai ceva să-mi comunici?
Nimic deosebit. Nu.
- Copiii la școală? - Se descurcă mai bine decât noi.
Am auzit că te-ai întâlnit cu un vecin. Despre ce ați vorbit?
Nimic deosebit. Doar despre trandafiri.
Trandafiri?! Bine. Se poate vorbi ore-n șir despre trandafiri.
Știi, mă gândeam...
Ce zici de asta ca profesie? Scriitor.
Scriitor? Bun. Ar explica natura ta sedentară.
- Bine, rămâne scriitor. - Limitează-te la argumente simple.
Romane simple, literatură pentru copii, rahaturi de-astea.
- Romane de război, poate?! - Nu.
Altceva?
Au uitat de televizor, nu găsim cinci cutii cu lucruri...
Șoferul a alunecat cu camionul în șanț a stricat televizorul,
am comandat altul o să ajungă săptămâna asta.
- Nu știu nimic despre cutii. - Fie.
Mourad...
Mourad... Benkassem. Avea un magazin în Nisa. Îl știi?
E tipul care i-a vândut nevestei mele niște produse italiene.
A dispărut acum două zile. Ai idee pe unde ar putea fi?
- De ce mă întrebi pe mine? - L-ai bătut măr acum două săptămâni.
Dacă nu eram acolo, l-ai fi ucis.
Bietul de el mi-a dat 12 homari, spunându-mi că-s proaspăt prinși din mare.
Când i-am desfăcut, erau congelați, putreziți,
Putea să-mi omoare întreaga familie.
- De ce naiba voiai 12 homari, Fred? - Am făcut o chetă cu vecinii.
N-ai voie să te apuci de afaceri, Freddie, ține minte asta.
Nu voiam decât să pun mâna pe niște bănuți, atât.
Pentru ce naiba? Aveai de gând să pleci în concediu?
Deci nu știi unde e Murad?
Nu, dar dacă-l găsești, să-i transmiți din partea mea
că nu-i plătesc homarii ăia de căcat.
Încearcă să te acomodezi Fred. M-am săturat să-ți caut locuință
la fiecare 90 de zile. Mă pot baza că vei încerca?
Sigur. Atâta vreme cât mă pot baza pe tine.
Știi ce se va întâmpla cu tine și cu ai tăi dacă te vor găsi?
Tu trebuie să te asiguri că asta nu se va întâmpla, nu?
Adică, asta e treaba ta.
Încearcă să nu-mi faci treaba imposibilă.
Trebuie să plec. Mă întorc în câteva zile.
Te las cu Di Cicco și cu Mimmo.
Măi, voi dormi mai bine de acum.
- Salut-o pe Maggie din partea mea. - Da, sigur.
Ce-a zis?
Aceleași rahaturi tipice.
Djaramambo...
Ce fel de nume mai e și ăsta?!
Puneți-le acolo.
Bine.
Salut băieți.
Luați-vă ceva de mâncare.
Mă bucur că ați reușit să ajungeți.
- Willy, salut! - Ce petrecere!
Ce faci? Să-ți aduc ceva?
Da, niște scotch și gheață.
Vin imediat.
Ce s-a întâmplat, dragă?!
Ce e?
Nu, eram...
eram în curte... în Brooklyn.
- Am visat. - Încearcă să nu te mai gândești.
- N-o să mai dormi deloc. - Da.
Dacă povestea ce urmează nu mi s-ar fi întâmplat mie,
n-aș fi fost în stare s-o inventez.
Din versiunea povestită de Stansfield nu mai știu ce e adevărat sau nu.
Dar trebuie să-și țină gura, fiindcă-l obligă datoria.
Pentru mine e diferit. Eu fac ceva pe ea de datorie.
Nu vreau decât ca adevărul, întregul adevăr,
să fie spus măcar o dată, să se afle ce s-a întâmplat de fapt.
Chiar dacă nimeni nu va citi aceste rânduri.
Cu ce ștoarfă te duci să-ți petreci noaptea?
Maggie, poți să-mi aduci o cafea?
Orice băbătie e mai atrăgătoare ca tine.
Dragă, mă auzi?
Hei, nu m-ai auzit când te-am strigat?
Las-o baltă cu atitudinea de armăsar italian, bine?
Dragă, lucram.
Am putea afla ce făceai la mașina aia de scris?
Da, scriu...
Nu te cred, Giovanni, așa că păstrează-te pentru vecini.
- Nu, ți-am zis. Chiar scriam. - Abia știi să citești.
Acum o să feți o carte despre debarcările din Normandia?
Habar n-ai măcar cine a fost Eisenhower.
Uită de debarcări. Aia era de fațadă. Scriu despre altceva.
Așadar, împărtășește-ne.
Despre ce scrii?
- Memoriile. - Eram sigură!
- Stansfield zice că-i o idee bună. - Și eu zic că-i o idee bună,
de acoperire, dar nu să te apuci să-ți scrii memoriile tale de rahat.
- Ai idee ce nebunie va provoca asta? - Cine a zis că o să și public?
Chiar sper să nu. Parcă și văd poza ta pe copertă,
- Unicul Giovanni Manzoni. - Dragă, trebuie să o dau afară.
Îmi face bine să scriu adevărul.
Chiar dacă sunt singura persoană care-o va citi,
trebuie să-mi amintesc originile, înțelegi?
Nu prin ochii vechii găști, nici a agenților.
- Ci prin proprii mei ochi. - Dragule, te înțeleg,
dar ai putea să scornești altceva.
Să fiu soție de scriitor nu e chiar fascinant,
am mai mult rolul de trofeu. Ai fi putut să mă întrebi și pe mine.
Dar m-ai făcut arhitect cât am stat în sudul Franței.
- Hai scutește-mă. - Tot cartierul venea la mine
să le construiesc piscine și cuptoare pentru pizza.
Știi ce?! Las-o baltă.
Dacă ai putea fi instalator pentru cinci minute chiar ți-aș mulțumi.
- Apa de la chiuvetă e maronie. - Ai chemat pe cineva?
Am sunat pe cineva, am făcut două programări, dar n-a venit deloc.
- Unde te mai duci? - Să muncesc în locul tău.
Băga-mi-aș!
- Salut, băieți! - Bună, Maggie.
Ardei copți în ulei de măsline. Exact cum vă place, cu mult usturoi.
- E foarte drăguț din partea ta, Maggie. - Doar mirosul îți amintește de casă.
- Mai aveți pâine? - Da.
Păi atacați, ce mai așteptați?!
Trebuia să veniți la 9.00, n-ați apărut nici până la prânz, care-i faza?
Da. Știu. Veniți sigur de data asta?
Bine, în regulă. Nu, voi fi acasă.
Nu plec nicăieri, dar nu mă faceți să aștept, vă rog.
- V-a zis Stan de grătar? - Da.
- Nu știu de unde i-a venit lui Gio... - Fred!
Lui Fred...
Nu știu de unde i-a venit ideea, dar chiar e pornit pe asta.
Șefu' crede că e o idee bună, că o să vă împrieteniți cu vecinii.
Să ne împrietenim... Nu mă înjura, te rog.
- Ce bun e! - Dacă mi-ar fi zis cineva
că o să trăiesc în tărâmul smântânii...
Aseară, la restaurantul la care am mâncat, era smântână în supă,
în friptura de vițel și-n plăcinta de mere.
- Doamne, să nu mai zic de unt... - Untul e și mai nasol. Îl bagă peste tot.
Și nici măcar nu e natural.
Poftim?
Corpul uman n-a fost făcut să lupte cu atâtea grăsimi saturate.
Untul pătrunde în țesut apoi se depune și se întărește ca noroiul.
Îți face aorta mai țeapănă decât o crosă de hockey.
Pe când uleiul de măsline îți alintă măruntaiele,
nelăsând nimic în urmă decât parfumul său.
Așa e.
- Uleiul era folosit și în Biblie. - A, da.
Merci.
De ce nu-i zici că nu vrei sos, în loc să-l dai la o parte?
- Trebuie să ne integrăm, îți amintești? - Da, dar există niște limite.
Grătarul ăla nu mai vine odată...
Măcar atunci să avem parte de mâncare ca lumea.
- Cum ți-a fost dimineața? - Ocupată.
- Mișto! - Ce ai pentru mine?
Mulțumesc.
Uite. Tema la mate.
Pot să mă bazez pe tine când voi avea nevoie?
Ai cuvântul meu.
Am aici o reclamație despre mica ta afacere.
Dacă-mi lași niște timp să o falsific, ai tăi nu vor afla niciodată.
- Și ce vrei la schimb? - Să împărțim piața de tutun 50-50.
Batem palma?
Nu te mișca.
Ia una înainte și-ai să te simți ca un cal.
Ești tare.
- Ești un pervers. - Mulțumesc. Dar tu?
- O fată mi-a luat penarul roz. - Ai aflat cine-a făcut-o?
Mi-a luat ceva timp, dar până la urmă am aflat.
- Ești o maniacă. - Îți mulțumesc.
Știi cine-i ăla?
Da. E student.
Îi ține locul Balenei cât e în concediu de maternitate.
A început ieri.
Toate fufele din ultimul an umblă după el, așa că nu știu câte șanse ai.
Colac peste pupăză, e obsedat de matematică.
Se pregătește pentru un examen greu.
Tocilarii de mate sunt atât de dificili.
De ce nu cauți vreun șmecher? Ăștia gândesc mai puțin.
Ce vezi prima dată la un tip?
Ochii.
- Cei de la numărul 12 cum sunt? - Soția e cleptomană.
Are interdicție la magazinul din Alencon. Soțul a avut o operație pe cord.
În afară de astea, nimic deosebit.
Mai puțin copilul care-i repetent în clasa a 7-a.
- Crezi că vor veni la grătar? - Ah, nu-ți face griji.
Toată lumea va fi acolo. Abia așteaptă să vadă cine sunteți.
E evenimentul weekendului.
- Ce naiba e asta? E bună. - Calvados.
- Ce naiba-i Calvados? - O răchie să te-ncălzească la mațe.
- Mi s-a mai întâmplat... - Când, atunci în Texas?
Salut. Sunt Ramirez, instalatorul.
Ai zis că vii în 5 minute acum 45 de minute.
Știi vorba de pe-aici? Mai bine mai târziu decât niciodată.
Mulțumesc.
Uită-te la țevile astea. Cred că au o sută de ani.
- Asta e explicația pentru culoarea apei? - N-am spus asta.
- Păi ce spui atunci? - Că ar putea fi de la țevi.
- Dar ar putea fi și cauză externă. - Externă?
Sigur. Coloana principală.
Dar, pentru aia trebuie să faci cerere la primărie.
Și ce ar trebui să fac în privința țevilor?
- Pe moment? - Da.
Nimic.
Știi, dacă e legat de bani, putem rezolva într-un fel.
Banii nu rezolvă totul.
Dar ești norocos dacă ai bani, pentru că înlocuirea instalației
te va costa o mână și un picior, cum obișnuim să spunem pe aici.
Dacă nu chiar ambele mâini și ambele picioare.
Ce crezi c-ar trebui să fac?
O suni pe nevastă-mea,
plătești 50 la sută avans și faci o nouă programare.
Suntem o familie de instalatori. Nevasta ține contabilitatea,
fiul face ASE-ul la facultatea din Alencon, suntem o familie distinsă de instalatori.
Tată și fiu, de cinci generații.
- Felicitări. - Mulțumesc.
- Iar dumneavoastră cu ce vă ocupați? - Îți arăt imediat.
Al Capone spunea mereu:
Întotdeauna e mai bine să ceri amabil cu un pistol în mână,
decât să ceri doar amabil.
Mulțumim pentru tot.
Cu plăcere. Hei, mi-ați putea da niște cafea?
Espressorul nostru s-a stricat de la transport.
- Imediat. - Mulțumesc.
Bună ziua.
Salut.
- Am nevoie de meditații. - Ai nevoie de meditații la matematică?
Dacă nu predați și altceva.
- Nu. Predau doar matematică. - Bine.
Așadar...
La ce nivel te încadrezi?
Ce-i mai important, un nivel înalt sau motivația?
- Motivația. - Doar de-asta am.
- Unde-s boxele? - Tata nu mă lasă să le împrumut.
M-ai chemat aici doar ca să-mi spui asta?
Nu, ca să-ți dau eu asta.
Ce nu înțeleg e cum a putut să-și rupă piciorul în halul ăsta,
doar dintr-o căzătură pe scări.
Am scările din piatră și sunt puțin cam abrupte.
Da, dar n-aveți 200 de trepte.
Fracturile astea arată ca și cum omul a căzut de la etajul șase.
Avea și geanta cu scule pe umăr și ciocanul s-ar putea să-l fi lovit
și cumva să fi...
Asta ar putea să explice una sau două fracturi, nu 12.
- Cum vă explicați 12 fracturi? - Habar n-am. Nu sunt doctor.
Sunt scriitor.
Îl cunosc.
E prieten cu soțul meu.
Dar acum are barbă.
Știți unde l-aș putea găsi?
Nu.
Și el a dispărut.
- Aveți idee unde ar fi putut pleca? - Hei, pe cine cauți de fapt?
- Pe tata sau pe tipul ăla? - În munca noastră
trebuie să urmărim fiecare fir. De regulă fiecare indiciu conduce la altul.
Dar dvs? De ce FBI-ul se ocupă de caz?
Face parte dintr-un proiect de cooperare între țările noastre.
Îmi puteți arăta legitimația?
Bineînțeles.
În următoarele capitole mă voi arăta ca unul din cei mai nemiloși ticăloși
de pe suprafața pământului.
Nu mă voi ascunde, voi spune povestea fără să încerc să mă spoiesc.
Dar în acest capitol, voi face invers.
Și vă voi demonstra că dacă priviți atent, sunt un tip corect.
Vă voi demonstra în zece puncte, ca în listele lui Letterman din Late Show.
Deci, să începem.
Numărul 10 Sunt întotdeauna direct.
Întotdeauna.
Mi-ai promis că-mi dai banii... Unde-mi sunt banii?
Numărul 9 Niciodată nu caut țap ispășitor.
Numărul 8
Dacă-mi dai o misiune, o duc la capăt întotdeauna.
Pericol! ACID
Numărul 7 Nu i-am disprețuit niciodată
pe cei cărora le-a fost teamă de mine.
Să nu vă mișcați 10 minute, m-ați auzit?
Numărul 6 Nu l-am trădat niciodată
pe tipul care mi-a dat primul pistol.
Ați lucrat vreodată pentru omul acesta?
Numărul 5 Nu am dorit răul nimănui.
Hei omule! Alo, ce faci?
Lasă, e în regulă.
Numărul 4 Am trăit în afara legii,
însă doar nelegiuiții nu m-au judecat.
Numărul 3 Oricine nu mă contrazice
se poate aștepta numai la lucruri bune din partea mea.
Fără poze. Ai priceput?
Mulțumesc.
Numărul 2 Salut, Giovanni!
În cartierul meu, cât am stat acolo nu s-a dat nici măcar o spargere.
Oamenii au trăit și au dormit în liniște.
Numărul 1 Cel mai important din cele zece motive
care mă fac un băiat bun, e că nu-mi place să provoc aiurea necazuri
deoarece toate nevoile mele sadice sunt satisfăcute când aduc belele
pentru un motiv întemeiat.
Stai, că n-am terminat.
- Credeam că te-ai lăsat. - M-am lăsat. Doar una, simt nevoia.
- Ești bine? - Așa și-așa.
Îmi imaginam cum împachetez tot, ca să ne mutăm iar
când vor afla că l-ai ucis pe instalator.
Dar nu l-am ucis. L-am dus la spital.
De ce a trebuit să-l faci franjuri?
E singurul instalator pe rază de 30 km.
Dar și-a bătut joc de noi, te-a făcut să-l aștepți atât.
- Iisuse, dar am supraviețuit. - Bașca tipul a încercat să mă jumulească.
Încerca să mă facă să schimb toată țevăraia,
fără să mă asigure că asta va rezolva problema.
- Așa că pune-te tu în locul meu. - Cu siguranță că nu l-aș fi bătut.
- Și cine o să repare țevile de-acum? - Cine-o să repare magazinul
care a ars când am ajuns aici?
Magazinele ajung în flăcări pe oriunde ajungem.
Instalatorul mi-a zis că s-ar putea să fie de la țeava principală.
- Mă duc la primar mâine. - O să-l faci pe primar acum?
Nu, nu. O s-o rezolv. Voi merge până la capăt.
Da, da sigur...
Da, sigur, nu-ți face griji.
Ce faci?
Vorbesc cu tine.
Știi că mă înnebunești atât de mult.
Ești mai frumoasă ca oricând atunci când ești nervoasă.
- Ești dus. - Ba nu.
Trebuie să mă duc la un psihiatru.
- Tu ești psihiatrul meu. - Doamne ferește!
Știi ce mă incită și mai mult?
Când îi pui pe jar și pe ceilalți...
Nu știu despre ce vorbești.
Hai, Gio, nu aici.
- Dă-te jos de pe mine. - Ba nu, începem aici...
apoi continuăm pe hol și terminăm pe podea în bucătărie.
Ia spune-mi, cine e acest Henri pe care l-ai invitat?
Ți-a zis cineva de el?
Nu, a sunat să afle când începe ospățul.
- A sunat? - Da.
- Deci? Cine e? - E profesor la școală.
Adică va fi profesor. Mai are de dat niște examene.
Îmi dă meditații.
Meditații?
Da, meditații la matematică.
Bun...
Măcar folosiți prezervativ?
- Mamă! - Ce e?
Meditațiile le facem la școală, la bibliotecă.
Așa, și?
Știi că dorința te ia prin surprindere.
Nu așteaptă niciodată locul sau momentul potrivit.
Tatăl tău e un exemplu.
Prima dată când a sărit pe mine a fost la biserică,
ultimul loc în care mă așteptam să-mi pierd virginitatea.
Va fi diferit pentru mine, mamă.
Eu voi alege când și unde și va fi cu iubirea vieții mele.
Dragule, nu puteai lua altceva decât Coca Cola?
De ce? Cu asta se așteaptă să-i servim.
- Cu ce?! Coca Cola? - Nu. Cu poșircă americană,
cu haleală grasă, unsuroasă, de yankei. La asta se așteaptă, la mâncare depravată.
Să nu cumva să folosești
asemenea hal de vocabular în fața tatălui tău.
Da, bine. Mamă, ascultă-mă.
Francezii-s sătui de mâncare sănătoasă, de tărâțe fierte și buruieni de mare.
Se așteaptă la culoare, zgomot și exces.
Vor rodeo și halcă de friptură de un kil.
- Nu sunt așa de sigură. - Ai încredere în mine, te rog.
Vor face coadă la ușă, ca la bordel.
- Tot orașul a început să vină. - Da, se pare că au succes.
- Da, șefu'. - Cum merge?
Destul de bine.
- Ajung într-o oră. - Bine.
Între timp mergeți și voi la petrecere.
- Sunteți sigur? - Sunteți vecini doar.
- Bine. - Deci mergeți acolo, la petrecere.
Bine.
- Ce-a zis? - Că trebuie să mergem la petrecere.
Mă bazez pe voi doi. N-o dați în bară. Fiți politicoși, purtați-vă normal.
- Nu faceți nimic special, bine? - Bine.
- Warren, l-ai chemat și pe tata? - Da, a zis că vine imediat
- ce-și termină capitolul. - Of, Doamne!
- Ce-a vrut să zică prin capitolul său? - N-am idee.
Dar pentru supraviețuirea speciei cel mai bine e să nu afle nimeni.
- Bine? - Da.
În regulă.
Salutare! Bine ați venit! Mulțumesc foarte mult că ați venit.
Sunt superbe! Mulțumesc frumos. Sunt Maggie.
- Îmi pare bine de cunoștință. - Suntem vecini.
Bună ziua, îmi pare bine. El e fiul meu, Warren.
Ea e fiica mea Belle.
Îmi pare bine să vă cunosc.
Bine ați venit.
Poftiți, intrați, eu sunt Maggie.
Recunosc că sunt foarte curios
să gust un hamburger adevărat făcut de americani adevărați.
Să sperăm că în mai puțin de 10 minute dorința vă va fi îndeplinită.
O să duci argintăria ușurel înapoi unde ai găsit-o,
altfel o să-ți rup ambele mâini. Vin imediat!
Scuzați-mă.
Scumpo, vreau să-l găsești pe taică-tău
și să-i zici că dacă nu aprinde grătarul în următoarele 5 minute, dau foc la casă.
- Vă rog să mă scuzați. - Scuzați întreruperea.
Toată lumea te așteaptă să aprinzi grătarul.
Da, da.
- Ești bine? - Da.
Scrisul mă consumă. Mă simt...
de parcă m-aș uita în oglindă toată ziua.
- O să-ți revii? - Da...
Mă gândeam la tine și la fratele tău...
N-am făcut mereu ceea ce era corect pentru voi.
V-am pus într-o situație neplăcută.
Îmi pare rău de asta.
Tată...
Despre ce vorbești?
Ești cel mai bun tată pe care și l-ar dori cineva.
- Serios? - Să-mi bag, dacă nu.
Păi atunci, hai să petrecem.
- Sunteți bine, băieți? - Da!
- Maggie, tu faci cele mai bune paste. - Mulțumesc.
Dacă te mai afișezi cu pastele astea
lumea o să-și dea seama că de fapt sunteți italieni.
Am adăugat niște smântână să duc lumea în eroare.
Dar nu așa se face, dle Blake. Ați pus prea mulți cărbuni, prea repede.
Știți, nu e prima dată când fac un grătar.
- Eu fac foc cu lemne. - Durează mai mult,
- dar rezultatul e mult mai bun. - Cărbunii dvs nu-s de calitate.
Cumpărați-i de la Michel, stă în partea de nord a orașului.
- Sau folosiți lemn foarte uscat. - N-o să ia foc niciodată.
Ar trebui să goliți cuva și să o luați de la capăt.
- Va dura mai puțin. - Haideți, domnule Blake.
Un om nu poate avea atâtea aptitudini.
Harul de a scrie cuvinte frumoase și cel de a aprinde focul.
- Salut, Stan. - Dai ceva de băut unui prieten?
Da, lasă-mă câteva minute să pornesc focul.
- Așteaptă-mă la bar. - Nu te grăbi.
Domnilor, în două minute burgerii vor sfârâi
și vor fi gătiți aproape de perfecțiune.
- Faină adunare. - Felicitări pentru reușită.
Da, dar îi lipsește... nu știu,
un anume je ne sais quoi.
Nu, îți lipsesc fascinantele reuniuni cu gașca de șmecheri ce zac la umbră.
Haide, Stan. Fii mai respectuos.
Tipii erau familia mea.
Chiar dacă i-am dat în gât, tot familie rămân pentru mine.
Cu ei am trăit cei mai frumoși ani din viață.
- Whalberg a întrebat de tine. - Whalberg...
E drăguț că-și face griji pentru mine. Am auzit ca fost ales în Senat.
Întotdeauna a fost marele lui vis. Are întâlniri săptămânale la Casa Albă.
Inteligent gagiul.
- Până la urmă ce vrea? - Vrea să știe cum tu...
cu ce te mai ocupi.
- Spune-i că-s scriitor. - I-am zis.
Și asta-l deranjează.
N-are de ce să-și facă griji.
N-am scris decât câteva pagini până acum, despre niște chestii la întâmplare.
- Ai de gând să spui toată povestea? - Cum aș putea să s-o spun?!
Dacă vreau ca lumea să mă creadă, trebuie să mai nuanțez,
- altfel vor crede că am inventat totul. - Chiar vrei ca lumea să o citească.
Deocamdată nu e decât un pretext.
- Ce găsești nostim? - N-am publicat niciun cuvânt
și deodată sunt un scriitor celebru la Casa Albă.
Mulțumim mult că ați venit. Poftiți gogoși făcute de mine.
- Mulțumim frumos. - Au revoir
La revedere.
N-a venit?
Zisese că poate va veni, are examen săptămâna viitoare.
Ascultă, draga mea, nu-l cunosc pe băiat, dar trebuie să fii nițel cretin,
dacă preferă matematica unei fete frumoase.
- Înțelegi ce-ți spun? - După ce termin cu el,
n-o să mai poată număra nici cu degetele.
Așa te vreau!
- Bună, Maggie! - Salut, Stan. Mulțumesc că ai venit.
Îl știi pe Vinnie Vitale, nu Fred?
Ce fraier sunt, doar era unul de-ai tăi.
În orice caz, Auggie Campania l-a turnat la poliție.
Ce măcel am găsit când ne-am dus să-l săltăm...
Foarte trist.
Ne dăduse pe tavă tot clanul. Am acoperit toată ierarhia.
- Datorită ție, Freddie. - Ce vrei să spui, Stan?
Tu ai fost primul care a dat un exemplu bun,
dându-ți în gât toată familia.
Acum toți cred că te ascunzi pe undeva și te bronzezi până-n gaura curului.
Ești cea mai bună campanie publicitară pe care am avut-o.
Mulțumesc de invitație și ne vedem curând.
Pentru puțin.
Băga-mi-aș!
Ai observat vreodată la tata câte stări e capabil să-și exprime
doar cu expresia Băga-mi-aș?
- Înseamnă că tata e incult? - Nu, e trecut prin multe.
Vorbește ca să se facă înțeles, nu doar să sune aparte.
Deci pentru el băga-mi-aș ar putea însemna
"Fir-ar să fie, în ce rahat m-am băgat",
sau "Ce paste grozave", sau "o să-l găbjesc pe individul ăla"
Așadar, de ce un tip ca ăsta, stă treaz toată noaptea la scris,
când poate exprima întreaga paletă de sentimente umane cu un singur cuvânt.
Deci, după cum v-am spus deja, testele arată că apa e potabilă.
Dar la mine apa e maronie când deschid robinetul.
Poate că la dvs instalația e mai veche.
Care-i treaba cu stația de epurare a apei despre care am auzit?
Abia a fost dată în folosință. Mergeți și verificați.
Domnule Blake, știu că întotdeauna primarul e țapul ispășitor,
dar acum, chiar n-am făcut nimic.
Câteodată, atunci când nu faci nimic, te faci vinovat de o groază de lucruri.
Ascultați, domnule Blake...
N-am niciun dinte împotriva străinilor, dar abia ce-ați apărut aici.
Așa că lăsați-ne să ne rezolvăm problemele cum știm noi.
Sigur, s-ar putea să dureze, dar întotdeauna găsim o soluție.
Domnule Blake, a fost o plăcere să vă cunosc.
Și mie mi-a făcut plăcere, dle primar.
- Astea-s chiar bune, ai avansat. - Pentru că am avut un profesor bun.
Poate, însă curând nu vei mai avea nevoie de el.
- Mai spune-mi o dată, când ai examenele? - Săptămâna viitoare.
- Și ce se va întâmpla dacă le iei? - Păi...
Bănuiesc că mă voi muta la Paris să-mi găsesc de lucru.
Bun. Hai să-ți găsesc ceva mai dificil de rezolvat.
Îți dau o problemă cu turbine.
Apa e deja maronie până ajunge la noi. Noi suntem ultimii de pe coloană.
Așa că de ce toată lumea ne ia la sulă pentru asta?
De ce nu mergeți să aflați cine e cu adevărat responsabil?
Chiar aș vrea să aflu. Dați-mi un indiciu și vă promit că nimeni nu se mai ia de dvs.
Îngrășămintele chimice dau culoarea maronie a apei.
Îngrășăminte...
Și nu-s 50 de fabrici de îngrășăminte prin preajmă. E numai una.
Mă scuzați de deranj.
Știu, Iisuse, că familia mea îți încearcă răbdarea,
dar Tu știi că nu-s oameni răi. Au nevoie de Tine să-i călăuzești.
Și mă bazez pe Tine, fiindcă nu mă descurc singură.
Amin.
- Părinte, m-ați speriat. - Dacă e vreun loc unde să nu vă fie frică,
- acela e biserica. - Da, aveți dreptate. Îmi cer scuze.
Știți, nu e prima dată când veniți în miezul zilei pentru rugăciunea solitară,
dar nu veniți niciodată la slujbă.
Da, dar... Vin oricât de des pot.
Așteptam un enoriaș care se pare că nu mai ajunge.
Doriți să-i luați locul la spovedanie?
Eu?
Mărturisesc, sunt ani buni de când nu m-am spovedit.
Atunci măcar pentru asta ar trebui să cereți iertare.
Bănuiesc că există vreo clauză de confidențialitate.
Nu vreau ca nimic din ce spun să transpire din clădire.
Suntem legați de ceva mult mai sacru decât o clauză de confidențialitate.
Secretul confesionalului. Nu vă fie teamă.
Poftiți!
- Warren, ți-ai făcut tema? - Tema?
Tema pe care ți-am dat-o pentru ultimul număr al gazetei școlii.
O frază scurtă în engleză, cu înțelesuri multiple și joc de cuvinte.
- Aia... - Warren, ediția se va tipări la noapte,
așa că nu-mi spune că n-ai făcut-o.
- Sigur că am făcut-o. - Minunat. Pot să o văd?
- Da. - Doar că o am în minte.
- Lăsați-mă cinci minute s-o scriu. - Cinci minute, nicio secundă în plus.
Mai mult decât suficient.
Calambururi... În engleză.
- Salut. Te distrezi bine? - Da.
- Ce piesă e la operă? - La operă... Nu ți-ar plăcea, Don Luchese.
Au pus în scenă Boris Cel Bun, scrisă de un rus.
Păi de ce să nu-mi placă?!
Dacă-i Cel bun pentru tine, e Cel bun și pentru mine.
Nu, e pe dos.
Dacă n-o să-i placă asta, atunci să fie sănătoasă.
Haideți la "Gazetă"!
Dragule, au publicat poezia fiului tău.
Serios?
O s-o citesc în avion.
Gary!
Poți munci măcar cinci minute pe zi? Doar de dragul meu.
- Șefu', da'-s în pauză. - Mișcă-ți curul ca să nu ți-l umflu!
Vincenzo, cred că m-am îndrăgostit.
- Cine-i norocoasa? - I se zice Miss Aprilie.
Ar trebui să o aștepți pe cea din vară.
Pentru asta n-ar trebui să te lași.
- Salut, Morales! - Am un pachet pentru dvs, șefu'
- Ce-ți face genunchiul? - Mult mai bine, mulțumesc.
Pare că-i trimis de nepotul meu.
- Cafeaua mea. - Trebuie să guști din asta, Morales.
Mi-ar plăcea, dar avem o problemă în Aripa C.
- O să-ți păstrez puțină. - Mulțumesc.
- Specialitate de acasă? - Nu, un tip din Milano m-a inițiat.
Nu-i la fel de cremoasă precum cea irlandeză,
dar măcar e mai puțin grețoasă.
- Sănătate! - Sănătate.
- Ce zici? - Da, e bună.
- Ăsta-i în franceză, nu? - Dă-mi să văd.
Am învățat patru limbi străine și recent am început să învăț chineza.
Zeci de ani am dat la oase prin Chinatown.
N-am înțeles o iotă din ce spuneau ăia. M-am gândit că măcar atâta le datorez.
Da, e în franceză.
"Dacă-i Cel bun pentru tine..."
"E destul de Cel bun și pentru mine."
Cheamă-l pe Morales.
Vă rog să mă urmați. Dl Chambard vă poate primi acum.
Ah, dl Blake.
Nu vreau să fiu nepoliticos, dar nu am mult timp.
Trebuie să prind un avion.
Da?
- Sunteți motociclist. - Da, dintotdeauna.
Cu ce vă pot ajuta?
Sper că n-ați venit și dvs pentru culoarea apei.
- Ba mă tem că da. - Dac-am reuși
să oprim mentalitatea asta învechită: chimicale egal poluare.
Da, perfect de acord.
Însă atunci când pornesc apa la bucătărie și curge toată maronie,
nu vreau apă maronie. Vreau să fie cristal.
Atunci cumpărați-vă apă îmbuteliată.
Dacă e vreun un lucru pe care-l urăsc, e acela de a fi întrerupt.
Așa că te mai întreb o singură dată și te sfătuiesc să fii foarte atent.
Când deschid robinetul și apa care curge e maronie,
nu vreau să mai fie maronie. Vreau să fie limpede precum cristalul.
- Așadar, ce-ai putea face pentru mine? - Turbina...
- Turbina? - Da. Opriți pompele.
Și unde e turbina asta?
Lângă cisterna numărul cinci.
Bun.
Nu! Am copii!
Dac-o să deschizi gura despre tărășenia asta
n-o să mai ai copii.
- Da' ce faci? - Îmi omor timpul așteptându-te.
Pe unde-ai umblat?
Am plimbat câinele.
- Ai citit manuscrisul... - Ține de meseria mea, Fred, nu te enerva.
- Trebuie să te supraveghez. - Și la ce să mă aștept data viitoare?
- O să sari din budă? - Nu, nu eu, dar Di Chicco ar putea.
Mă uimești, Fred. Serios. Nu ești atât de analfabet, pe cât pari.
Chestia asta mai are nevoie de șlefuire, dar începi să-ți dezvolți un stil al tău.
Mi-a plăcut cum ai scris
despre negocierile de pace cu Familia Esteban,
după războiul pentu teritorii. Ai făcut o con...cesie.
Uite asta înseamnă un eufemism, Fred.
Tu de fapt le-ai pupat bucile puturoase de columbieni.
Stan, parcă avusesem o înțelegere. Să nu ne insultăm.
Dacă ai fi stat cu curu-n scaunul ăsta, nu te-ai fi simțit insultat.
Pe de altă parte, trimiterile la persoana mea sunt cam de dure.
Câinele de pază al F.B.I.-ului mi-a distrus ultimii șase ani din viață.
Are ochii tulburi... ca ai unui pește putred.
Ar fi în stare să-și trimită mama în judecată pentru fentarea fiscului.
Ai măcelărit gramatica... Freddy, potolește-te.
Te-ai sustras supravegherii, iar asta îmi e suficient
să închid chiar acum Programul de Protecție a Martorilor,
fără ca papițoii de la Washington să poată face ceva.
Iar dacă mai încerci vreo figură din asta o să-ți pun o brățară electronică.
Nu crezi că exagerezi puțin? Pentru ce atâta tămbălău?
Pentru câteva pagini scrise în garaj în mijlocul pustietății?
Dacă treaba aia devine publică, ești un om mort.
Stan...
Cu toții vom muri.
Dar trebuie să fiu sincer cu tine.
Moartea cauzată de aceste cuvinte, e nobilă față de moartea ce mi-e sortită.
Dă-mi să citesc și restul, după ce termini.
Bine?
Ai în fața ochilor un devorator de lectură. Abia aștept să văd finalul.
Belle...
Îmi pare rău... Azi e o zi deosebită pentru mine.
Știu. Ai examen mâine.
Da, am tren la 07.15 diseară și...
nu vom face meditații astăzi.
Nici nu voiam asta.
Am adunat niște exerciții să le faci acasă.
Sunt ecuații.
Și eu am una pe care aș vrea să o rezolvi.
Ce e mai frumoasă decât viața însăși?
Te macină pe dinăuntru,
te face să râzi și să plângi toată ziua
și te aduce în starea să faci orice, oricând.
Belle...
Băga-mi-aș!
Iubito, îmi pare rău,
dar numai o expresie veche, neaoșă poate descrie pastele tale.
Sunt atât de bune, încât e singurul mod în care le pot descrie.
Băga-mi-aș, cât sunt de bune! Ăsta-i complimentul maxim.
Mi-e foarte bine și fără complimentele tale cretine.
Iubito, sunt atât de bune, mai bune decât le făceai în New York.
Nu. Memoria îți joacă feste, dragule.
Roșiile sunt din Spania. Nu au niciun gust.
- Alzheimerul te prinde din urmă, tată? - Da, bine...
Dar, mă rog. E cum gătești, ce e uimitor.
Nu. Nostalgia compensează lipsa aromelor
și stimulează creierul să recreeze părțile lipsă.
Dar ce-ați pățit cu toții?
Încerc să-i aduc mamei voastre un compliment,
iar voi săriți imediat cu aberațiile.
Ce s-a întâmplat cu familia asta?
Ce mai e acum? Hei!
Unde s-a dus? Pleacă în mijlocul cinei?
- Cred că e puțin îndrăgostită de cineva. - Da, de un tocilar la mate.
E îndrăgostită...
Și bineînțeles eu aflu ultimul.
N-au trecut încă de pupături, așadar nu cred că...
E bine de știut, dar tipul crede că poate suna oricând,
zi sau noapte?!
- Cine ne crede? - Gio, E în regulă.
Ba nu e în regulă. E aproape ora 9.
Nu e o oră adecvată să ne sune cineva.
- Tată. - Da.
Pe tine te caută.
- Da. - Bună seara. Sunt dl Lemercier.
Ne-am întâlnit acum câteva săptămâni la grătar.
Sunt profesorul de engleză.
Da, da, da!
Da, îmi amintesc, da.
Cu ce vă pot ajuta?
Păi, conduc Fundația de Film, Cholong de cinci ani.
Pe bază de voluntariat, desigur.
Înțeleg, nu știam.
Ne întâlnim o dată pe lună pentru vizionare,
după care urmează să dezbatem filmul.
Trebuie să recunosc că sosirea unui scriitor american în Cholong
pare ocazia perfectă de a revizui clasicii americani.
M-am gândit la un film care v-ar conveni de minune.
- Care-ar fi ăla? - "Some Came Running", de Vincente Minelli.
Știți, îmi sună cunoscut. Nu-i filmul cu Sinatra sau cu Dean Martin?
Cu amândoi.
Și despre ce-i vorba în el?
Despre un scriitor care e veteran de război
și care se întoarce acasă cu o carte neterminată.
Și cine-i în rolul scriitorului, Frank?
Da.
Lasă-mă să mă mai gândesc și te caut eu.
Sunteți foarte amabil. Noapte bună, dle Blake.
- Bine, mulțumesc. - Mulțumesc.
Hei, Fred.
- Cine-i? Pluto sau Goofy? - Sunt Di Cicco.
- Cum adică să te mai gândești? - Nu vorbesc cu idioții.
Te-ai țicnit de tot?
Stan, mi-ai zis să mă integrez, asta am făcut, m-am integrat.
Pare băiat bun, nu vreau să-l supăr, să risc să-i fiu nesuferit.
Nesuferit? Cine naiba ți-a zis să fii suferit?!
Ți-am zis să te integrezi, să fii discret, greu de identificat...
Ce naiba cauți la o dezbatere a filmelor clasice americane?
- Subiectul mă atinge, ca scriitor... - Nu ești niciun scriitor, Fred.
Până și tu mi-ai zis că am un stil aparte.
Ești doar un nemernic care habar n-are să-și salveze pielea.
Stan, mi-am salvat pielea pentru că nu vreau să trăiesc
ca un mort tot restul vieții.
Am plătit cu vârf și-ndesat pentru dreptul ăsta, Stan.
Dreptul de a trăi decent fizic, psihic, spiritual.
Așa că o să fac rost de film, o să mă uit la el,
și mă voi gândi la ceva interesant de comentat,
iar tu vei veni cu mine la dezbatere.
Ai înțeles?
Și pentru asta, promit că o să te pun într-o lumină bună în memoriile mele.
- Ești dus cu sorcova. - Știu.
- Ne vedem la dezbatere. - Bine.
Nu te aștepta să vin la dezbaterea aia.
Mulțumesc pentru susținere.
- Să trăiți, Don Luchese. Ce mai faceți? - Am dat de urma lui Giovanni Manzoni.
Sunteți sigur? Am răscolit sudul Franței după tipul ăsta.
Nemernicul se ascunde în Normandia. Du-te acolo și fă-l să plătească.
Să plătească el și toată familia lui.
Unde se află exact?
Gazeta liceului Jules Valles
Warren Blake!
Haide, mai repede!
Merci.
Warren Blake...
N-am prea multe de zis de notele tale.
15 din 20 la toate materiile.
Nicio problemă cu asta.
Acum...
Să vorbim despre comportamentul tău
și despre cele 22 de plângeri pe care le-am primit în legătură cu tine.
- Re.. Reclamații? Legate de ce? - Cu care începem?
Agresiune, mituire, intimidare,
amenințări la adresa elevilor, a profesorilor...
De unde vrei să începem?
Vreau să-mi văd avocatul.
Mă dor ochii de la atâta holbat.
- Dar ce face? - Nimic. Stă la birou.
- Alo. - Belle. Eu sunt.
Știu că tu ești, dragule.
E prietenul.
- Cum a decurs? - Bine
Atâta învățătură mi-a prins bine.
Am verificat după și cred că am făcut bine toate subiectele.
Sunt atât de mândră de tine. Vii cu trenul de seară?
Nu, voi mai rămâne în Paris pentru câteva zile.
A venit și tata și vrem să căutăm un apartament.
Vezi să nu fie prea mic și să aibă și cadă.
La bugetul meu, n-o să fie mai mare ca o cutie de pantofi.
Și cutia e bună, atâta vreme cât are pat.
Belle...
Ești o persoană extraordinară, minunată
A fost o experiență de neuitat.
- O experiență? - Da.
Adică...
Un moment fantastic.
Ți-am dăruit inima și sufletul...
ceea ce nu am dăruit nimănui până acum
și pentru tine a fost un moment fantastic...
Da... ai dreptate, a fost mai mult de atât.
Să fii sigur că a fost mai mult de atât.
Te-am ales pe tine, Henri.
Belle, nu sunt pregătit pentru asta.
Ai mei nu-s bogați și...
Ce dobitoc!
- se bazează pe mine. - Nu așa se procedează.
Haide măi, prin telefon?!
Nu pot să renunț la tot pentru...
Pentru?!
Belle...
Încearcă să înțelegi.
Hai să luăm o pauză de câteva săptămâni,
apoi poate ne mai întâlnim din când în când.
Să sărim din pat în pat...
Belle...
Dragostea era singurul lucru în care puteam evada din viața asta nebună.
Era singura mea speranță...
iar tu ai distrus-o.
- La 17 ani... - Ce l-aș lua la palme.
- A făcut-o din nou. - Incredibil!
Te avertizez Fred.
Dacă scoți cuvânt anapoda, stai închis în casă un an.
Stan, liniștește-te.
Doar nu mergem să dăm în cap cuiva.
Mergem să vedem un film în Cholong-sur-Avre.
Deci?
- Mergem pe jos? - Nu, cu mașina mea.
- Ai văzut filmul ăla? - N-am auzit de el.
Părinte, am reușit să-mi fac niște timp.
- Nu poți să rămâi. - Ce s-a întâmplat?
Spovedania ta m-a bântuit toată săptămâna.
Cum poți avea asemenea existență diabolică?
- Dar nu ăsta e scopul mărturisirii? - Familia ta e reîncarnarea diavolului,
iar viața ta e un pact continuu cu satana.
Părăsește locul acesta sacru, pentru numele lui Dumnezeu!
- O seară bună! - Mulțumim!
- Mișto mulțime. - Da.
Dacă ți-ar fi pus și poza pe prima pagină a ziarului,
- s-ar fi vândut toate biletele. - Ai de gând să bombăni toată noaptea?
Nu poți să te relaxezi puțin și să te simți bine?
De când suntem amici, e prima dată când ieșim ca băieții.
- Amici?! - Da.
Probabil ești tipul pe care-l urăsc cel mai mult dintre toți,
dar ne știm de cât, nouă-zece ani deja?
Libertatea mea se bazează pe profundul respect pe care ți-l port.
Explică-mi și mie cum funcționează asta.
Cum putem fi amici, dacă tu mă urăști?
Funcționează foarte bine. Uită-te la cei mai buni prieteni ai mei.
I-am ucis pe toți.
Glumeam.
Dragi prieteni,
îmi cer scuze pentru întârzierea cauzată de mici probleme tehnice.
Din păcate, așa cum s-a întâmplat și-n celelalte două evenimente,
Cinemateca Normandiei ne-a trimis alt film.
Problemă rezolvată, hai să-ți fac cinste cu ceva.
Dar, cu toată această încurcătură nefericită,
am primit un alt film american, care are acțiunea tot în Statele Unite
și sunt convins că dl Blake, ca newyorkez,
va putea confirma autenticitatea locațiilor de filmare.
Dacă, desigur, ne va acorda onoarea de a rămâne în continuare.
- Da, sigur, voi sta. - Mulțumesc.
Vă mulțumesc dle Blake,
pentru că ați ales să vizionați acest film complet,
care e de asemenea o capodoperă a celebrului regizor Martin Scorsese.
Doamnelor și domnilor,
"Goodfellas"
Gata, de ajuns!
Haide, nu fi fraier!
O să atragem atenția asupra noastră dacă plecăm acum.
O să pară că fugim de asta.
N-am de gând să petrec două ore,
ascultându-ți osanalele despre filmul tău de casă.
E doar un film, Stan. Cu gangsteri colcăind pe ecran.
Ar trebui să gâdile simțurile unui polițai de anvergură ca tine.
Pariez că ăsta-i filmul care te excită în secret.
Ai putea să recunoști.
Îți va plăcea finalul, garantez.
De când mă știu mi-am dorit să fiu un gangster.
Iisuse! M-ai speriat de era să fac pe mine!
- Ce faci? Pleci undeva? - Da.
Am niște necazuri la școală.
Nu vreau ca agenții să vă scoată vinovați pe voi pentru ce-am făcut.
Așa că spăl putina spre Paris.
Am 14 ani, așa că a sosit timpul să-mi pornesc propria afacere.
Tata avea 13 ani când a început.
Dar noi n-avem acte sau ceva de genul ăsta, așa că nu poți...
Mă crezi vreun amator?!
- N-ai încetat niciodată să mă uimești. - Mda...
Ăla-i colierul mamei.
Da.
Unde pleci?
Să fiu cu cel pe care-l iubesc.
Mișto!
Ai grijă de tine, da?
Da.
- Te iubesc, știai? - Și eu te iubesc.
Ce...
Ce frumusețe de film, dragi prieteni.
Acum, vom avea o mică dezbatere, total nepregătită, desigur, dar...
Bun. Dle Blake?
Ai grijă, Fred.
Am o întrebare pentru dvs, domnule Blake.
Pentru un locuitor al New York-ului,
se simte chiar atât de vie prezența Mafiei așa cum e descrisă ea în filme?
Prezența Mafiei...
Scuzați-mă. Voiam să spun, prezența gangsterilor pe stradă.
Pe stradă...
În scena de deschidere, era un tip în stânga
cu o cămașă galbenă stând pe un scaun răsucit.
Ăla-i tipul de gangster adevărat.
Ucigaș cu sânge rece.
Îl vedeai mereu la colțul Hester cu Mulberry.
Își bea cafeaua în fiecare dimineață, așa cum făcea din copilărie.
Tatăl lui îl bătea mereu și-l dădea afară din casă.
Puștiul a avut parte de multă violență
și atunci iese la iveală instinctul de criminal.
Când iei atâta bătaie, ajungi să te doară la bască.
La 12 ani, copilul ăsta s-a luat la ștangă,
a avut o ceartă, cu un alt puști din alt cartier.
Din una într-alta,
l-a bătut până l-a omorât cu o scândură.
Și-a băgat mâna în apă rece. E expresia folosită de anumiți oameni,
când ucizi pe cineva pentru prima dată.
De ce nu răspund? Copiii sunt acasă, nu?
Da, luminile-s aprinse în dormitoare.
E în regulă, Maggie a ajuns acasă.
Te rog. Ridică receptorul.
Alo.
Alo...
Mergeți prin oraș, luați pulsul activităților.
Priceput.
Nu, încetează, deja am întârziat!
Nu mai spune! Serios?
Salut Belle! Așteaptă o secundă.
- Ce-i cu rochia asta? - Pot să-ți folosesc telefonul?
Nu dau telefonul împrumut nimănui.
- Da. - Ocupă-te de pompieri,
apoi ne întâlnim lângă primărie. Noi ne ocupăm de polițai.
Bine.
Iar ăia devin atât de nerăbdători, încât îl împușcă...
îl pun în prostia aia de ladă.
Cretinul și-a pierdut cumpătul.
Adună-i pe Maggie și pe copii, aplicăm planul B începând cu seara asta.
Înțeles.
- Ce s-a întâmplat? - Plecăm de aici în seara asta.
- Alo! - Bună, sunt Belle.
Belle, nu pot vorbi acum, servesc cina cu părinții.
Nu te rețin mult. Voiam doar să-ți spun că te iubesc...
Belle...
și să-ți aud vocea încă o dată, înainte să plec.
- Pleci din Cholong? - Da.
Unde pleci?
Să fim împreună.
Belle, am mai vorbit despre asta.
Acum ar fi bine dacă ne-am lăsa puțin spațiu.
Au venit și surorile, avem o reuniune de familie,
chiar nu pot să mai vorbesc.
- Domnilor, pot să vă ajut? - Îmi pare rău, dar nu vorbesc franceza.
L-am găsit.
...dar te sun peste o săptămână, da?
- Când mă voi întoarce de la Paris - O să te sun eu imediat.
Am o întrebare pentru tine, tinere. Câți oameni sunt acum în clădire?
Nu e nimeni...
- Doar eu. - Astea-s vești bune.
Salut băieți.
I-ați văzut pe copii când au plecat? Nu sunt în camerele lor.
Nu, ar trebui să fie acasă.
Cred că s-au fofilat în oraș. Asta fac cei de vârsta lor, nu?
Maggie, ai idee pe unde ar putea fi?
Nu, dacă i-ați fi lăsat să aibă celulare, acum am fi aflat.
Maggie, uite ce e. Stan a activat planul de urgență.
- Plecați în noaptea asta. - Ce s-a întâmplat?
- N-a mers treaba la Fundația de Film? - A fost un dezastru total.
Paulo și Albert, la intersecție.
Bernie și Tommy stați pe străzi, îi căutați pe agenții FBI.
Trebuie să aibă o ascunzătoare aproape de casă.
Mezzo, tu le păzești ieșirea, în caz că vor să fugă.
Billy și cu mine ne ocupăm de restul.
- Toată lumea e mulțumită? - Da.
- La cât ne sincronizăm ceasurile? - Cât e ceasul acum?
Cine știe fusul orar de aici?
- Eu. Va fi miezul nopții peste 15 secunde. - Bun.
Băga-mi-aș.
Ce-a fost asta?
Iisuse, dispeceratul poliției nu răspunde.
- Ce se întâmplă? - Nu știu.
Dacă aflu că ai ceva de a face cu asta, chiar și cu gândul,
te bag la beci pentru mult timp.
Calmează-te. Am fost împreună toată seara.
Asta-i problema. Alibiul tău e prea solid.
- Îți interzic să părăsești casa. E clar? - Da.
A sosit soțul meu.
Mă duc să-i caut pe copii.
- Da. - Mă duc până la poliție
să văd ce se întâmplă. Vreau ca toată familia să stea în casă.
Bine.
Rămâi aici.
E cineva aici?
Verificați strada asta și ne întâlnim aici în zece minute.
- Da? - Am înțeles.
Bernie, agenții sunt pe undeva pe aici. Găsește-i.
Bine.
Băieți, vreau să iau cu mine niște haine, în caz că ne trimit la Polul Nord
și trebuie să-i găsesc pe copii.
N-o să întârzii mult. Promit. Cinci minute.
În regulă.
- Cinci minute. - Mulțumesc.
Sunt aici!
- Ne-au găsit. - Cine?
Nu știu cum, dar...
Sunt peste tot pe străzi.
Sunt aici.
- Nu e niciun număr la poartă. - Asta înseamnă că aia e casa. Să mergem.
- Da. - E o operațiune de curățenie.
- Scoate familia de acolo. - Maggie e cu noi,
copiii nu știm unde sunt, Fred e în casă.
Ce zici, Malavita?
Ce e?
- Mulțumit? - Foarte!
Vrei să ieși?
Dumnezeule, vor să arunce casa în aer.
Oh, Gio, răspunde, te rog.
Ridică receptorul.
Ce s-a întâmplat?
Bun... Ascultă-mă.
Noi doi o să ieșim prin spate.
Tu aștepți câteva secunde
și la semnalul meu, ieși și tu.
Unde-s copiii?
Nu știu unde-s copiii, dar la semnalul meu ieși din casă, da?
Haide.
Haide, Maggie.
Băga-mi-aș!
- Cine-a fost? - Bernie.
Doamne!
Salut, Maggie.
Salut, Bernie.
- Mă bucur să te văd din nou. - Sentimentul nu e reciproc, Bernie.
Maggie, vreau să-ți fie ușoară moartea.
După ce a făcut soțul tău, știi regula.
Trebuie să ți-o trag ție mai întâi.
Da, știu.
Rahat!
În regulă.
Maggie, dacă nu te împotrivești, n-o să doară așa tare.
- Iisuse... - Ce e?
Băieți, am găsit câinele. E rănit. Ce facem?
Ai spus "pe toți, fără martori", nu?
Haide măi, doar n-o să ne toarne câinele.
- Împușcă odată potaia! - Dar e doar un câine.
Albert, trage în câine, dacă nu, te împușc eu pe tine.
- Hei, liniștește-te. Lasă arma, Tommy. - Omoară câinele.
Nenorocitule!
Ușurel, prietene.
Nu mai ești o fetiță, Belle.
- Să ți-o trag. - Mulțumesc.
Băga-mi-aș!
Până mai deunăzi valoarea mea era de 20 de milioane de dolari.
Probabil că acum valorez dublu.
Am înșelat moartea de atâtea ori pe parcursul vieții,
încât nu mă mai gândesc la ea.
E ca și cum ai fi prins afară, în furtună și trebuie să te ferești de fulger.
Cu toate astea, am avut o zi chiar bună.
Familia mea e mai unită ca oricând, apa din oraș nu mai e maronie
și pentru câteva ore, am fost vedeta Fundației de Film
din Cholong-sur-Avre.
De fapt, singura chestie care mă scoate din sărite,
e că trebuie să rescriu porcăria aia de carte.
Iar acum trebuie să ne schimbăm numele din nou.
Fir-ar mama ei de treabă!